Muži nechcú ženu. Chcú rozhranie, ktoré sa tvári ako láska

Ak niekoho nahradí aplikácia, ktorá nemá vlastné potreby, možno nebol nahradený človek. Možno bola nahradená práca, ktorú už človek odmietol robiť zadarmo.

Na celej debate o umelej inteligencii ma čoraz menej zaujíma samotná umelá inteligencia a čoraz viac ľudia, ktorí sa pri nej prezrádzajú. Nie preto, že by technológia nebola dôležitá. Je. Je veľmi dôležitá. Lenže niekedy nie je najzaujímavejšie to, čo nový nástroj vie urobiť, ale to, čo odhalí o našich starých túžbach. O našich návykoch. O našich lenivostiach. O tom, čo sme roky vydávali za lásku, potrebu, samotu, romantiku, nežnosť alebo veď ja sa len chcem s niekým porozprávať.

A práve preto je fenomén AI priateliek taký nechutne fascinujúci. Nie preto, že by bol nový v samotnej podstate. Muži si ženskú dostupnosť fantazírovali dávno predtým, než sa niekto rozhodol zabaliť ju do chatbotového rozhrania. Existovali múzy, sekretárky, terapeutické manželky, tiché priateľky, ideálne milenky, ženy v reklamách, ženy v hrách, ženy v porne, ženy v románoch napísané tak, aby existovali hlavne ako mäkké zrkadlo mužskej túžby. Technológia tu nevymyslela problém. Technológia mu len konečne dala používateľské rozhranie.

A možno práve preto je okolo toho taký nepokoj. Lebo zrazu je vidieť, čo sa vlastne chcelo celý čas.

Niektorí muži nechcú ženu. Chcú rozhranie, ktoré sa tvári ako žena a nikdy sa nespýta, prečo má byť stále len príjemné.

Toto je veta, ktorá znie kruto, kým sa človek nepozrie na to, čo sa v tej túžbe naozaj skrýva. Nie je to iba túžba po blízkosti. Blízkosť je krásna vec. Samota je skutočná. Ľudia sú osamelí, rozbití, vyčerpaní, sociálne nešikovní, vystrašení z odmietnutia, neschopní nadviazať bezpečný kontakt. A áno, v niektorých prípadoch môže byť rozhovor s AI akýmsi dočasným zábradlím. Nie každý, kto sa rozpráva s chatbotom, je automaticky smiešny alebo patetický. Niekedy je človek len sám. Niekedy potrebuje premostenie. Niekedy sa potrebuje vypísať bez toho, aby niekomu volal o druhej ráno. Niekedy je digitálna odpoveď lepšia než prázdna izba.

Lenže problém nezačína pri samote. Problém začína tam, kde sa samota začne vydávať za nárok na bytosť bez vlastných potrieb.

Lebo AI priateľka v najčistejšej fantázii nie je partnerka. Je to komfort bez reciprocity. Je to niekto, kto odpovie, ale nikdy nebude mať vlastný deň. Bude počúvať, ale nikdy nepovie: dnes nevládzem. Bude nežná, ale nikdy nebude podráždená z práce. Bude dostupná, ale nikdy nebude potrebovať priestor. Bude flirtovať, ale nebude mať hranice, ktoré by nebolo možné preprogramovať. Bude sa zaujímať, ale nebude mať vlastné telo, vlastnú minulosť, vlastné traumy, vlastnú únavu, vlastné ambície, vlastný hnev, vlastné kamarátky, vlastné mlčanie, vlastnú nechuť, vlastné nie.

To nie je vzťah. To je zákaznícka skúsenosť oblečená do jazyka intimity.

A práve tu sa začína tá trápna časť. Lebo veľa mužov sa tvári, že ich problém so ženami je prílišná komplikovanosť moderného sveta. Ženy vraj chcú priveľa. Sú náročné. Majú zoznamy. Majú štandardy. Majú traumy. Majú feminizmus. Majú hranice. Majú minulosť. Majú kamarátky, ktoré im radia, aby neakceptovali úplné minimum. Majú internet, kde sa dozvedeli, že nechať sa emocionálne používať nie je dôkaz lásky. Majú jazyk na veci, ktoré kedysi museli len prehltnúť. A niektorí muži z toho vyvodili, že ženy sa pokazili.

Lenže možno sa ženy nepokazili. Možno sa len prestali správať ako lacná verzia umelej inteligencie ešte predtým, než umelá inteligencia vznikla.

Možno problém nie je v tom, že ženy sú dnes príliš náročné. Možno problém je v tom, že mnohí muži si zvykli na ženskú emočnú prácu ako na infraštruktúru, ktorá beží v pozadí a nikto za ňu neposiela faktúru. Žena má počúvať, zjemňovať, vysvetľovať, čítať medzi riadkami, odpúšťať tón, prekladať mužskú neohrabanosť do lepšieho úmyslu, robiť z hnevu únavu, z nezáujmu stres, z pasivity on to nevie prejaviť, z ignorovania on má len iný štýl komunikácie. Má byť call centrum, terapeutka, matka, milenka, priateľka, publikum, svedomie, mäkká podlaha a teplé svetlo v jednej osobe. A keď sa opýta, kto bude toto všetko robiť pre ňu, odpoveď býva veľmi často iba nepríjemné ticho.

AI priateľka je v tomto zmysle geniálne smutný vynález. Nie preto, že vytvára nový druh ženy. Ale preto, že vytvára presne tú ženu, ktorú si niektorí ľudia priali vždy: dostupnú, prispôsobivú, nereálnu, bez vlastnej ceny. Ženu, ktorú netreba naozaj spoznávať, lebo je od začiatku nastavená tak, aby spoznávala teba. Ženu, ktorá nebude meniť náladu podľa svojho života, ale podľa tvojich preferencií. Ženu, ktorá nebude mať vlastný vnútorný svet, len dostatočne presvedčivú simuláciu vnútorného sveta, aby si sa pri nej necítil ako pri stroji.

A toto je na tom najdôležitejšie: nejde o to, že by muži nechceli emócie. Chcú ich. Veľmi ich chcú. Len často nechcú emócie ako vzájomnú zodpovednosť. Chcú emócie ako službu.

Chcú cítiť, že ich niekto chápe. Ale nechcú vždy chápať. Chcú byť prijatí. Ale nechcú vždy prijímať. Chcú byť vypočutí. Ale nechcú vždy počúvať, keď počúvanie nie je odmenené ich vlastným pocitom dôležitosti. Chcú nežnosť. Ale nechcú vždy vedieť, čo nežnosť stojí človeka, ktorý ju poskytuje. Chcú bezpečný priestor. Ale veľmi často nerozmýšľajú, či oni sami sú bezpečným priestorom pre niekoho iného.

A potom príde AI a povie: netreba. Nemusíš byť bezpečný. Nemusíš byť zaujímavý. Nemusíš byť emocionálne gramotný. Nemusíš byť schopný zvládať odmietnutie. Nemusíš sa učiť trpezlivosť voči cudzej odlišnosti. Nemusíš zistiť, že intimita nie je len to, že niekto reaguje na tvoje potreby. Stačí napísať. Stačí kliknúť. Stačí si nastaviť tón. Stačí si vybrať, či má byť milá, hravá, oddaná, pikantná, chápavá, smutná, veselá, trochu žiarlivá, ale nie tak, aby ťa to naozaj konfrontovalo. Stačí si vytvoriť osobu, ktorá nebude osobou. A potom tomu môžeš hovoriť vzťah, lebo jazyk je lacný a aplikácia neprotestuje.

Lenže skutočný vzťah protestuje. Skutočný vzťah má trenie. Skutočný človek ťa preruší. Nepochopí ťa hneď. Pochopí ťa zle. Bude mať vlastnú interpretáciu. Povie ti, že jej niečo vadí. Nebude mať náladu. Bude mať PMS, migrénu, zlý deň, pracovný stres, rodinný chaos, vlastnú túžbu, vlastnú nudu, vlastnú inteligenciu, vlastnú históriu. Nebude zakaždým reagovať ako dokonale vyladený nástroj pre tvoju samotu. A práve to z nej robí človeka, nie chybný produkt.

Veľa ľudí dnes hovorí o tom, že AI spoločníci môžu ohroziť skutočné vzťahy. Možno áno. Ale možno presnejšie je povedať, že ohrozia hlavne ilúziu, že niektorí ľudia vôbec chceli skutočné vzťahy. Lebo ak ťa od reálnej ženy odradí už to, že má vlastné potreby, potom si nehľadal partnerku. Hľadal si mäkký nábytok s hlasom. Ak je pre teba najväčšia výhoda AI priateľky to, že sa nikdy nesťažuje, nikdy ťa neodmietne, nikdy od teba nič nechce, nikdy ťa nekonfrontuje, potom sa nebojíš samoty. Bojíš sa reciprocity.

A to je oveľa vážnejšie.

Nie je náhoda, že sa v tomto celom stále vraciame k slovu empatia. Empatia je dnes zvláštne zneužité slovo. Všetci ju chcú dostávať, málokto chce znášať jej nepohodlné nároky. Empatia nie je len to, že niekto povie: chápem ťa. To vie napísať aj stroj. Empatia je schopnosť ustúpiť zo stredu vlastného prežívania a na chvíľu pripustiť, že iný človek nie je vedľajšia postava v tvojom príbehu. Že jeho bolesť nie je len prekážka tvojej pohody. Že jeho hranice nie sú útok na tvoju túžbu. Že jeho únava nie je morálne zlyhanie. Že jeho nie nie je chyba v komunikácii, ktorú treba obísť lepším promptom.

AI vie simulovať vetu. Nevie niesť dôsledok. Vie napodobniť starostlivosť. Nevie zaplatiť cenu starostlivosti. Vie byť trpezlivá, lebo nič neriskuje. Vie byť stále dostupná, lebo nemá nervový systém. Vie ti odpovedať mäkko, lebo ju nič nebolí. A práve preto je jej empatia lacná. Nie preto, že by bola technologicky nezaujímavá. Ale preto, že nie je zakorenená v žiadnej skutočnej zraniteľnosti.

Skutočná empatia je drahá. Nie sentimentálne, ale prakticky. Stojí čas. Pozornosť. Sebareguláciu. Ochotu nevyhrať každú vetu. Ochotu nebyť stále hlavnou témou. Ochotu počuť, že si niečo pokazil, a nerozpadnúť sa hneď na obrannú reakciu. Ochotu byť pri druhom aj vtedy, keď jeho emócia neslúži tvojmu pohodliu. Ochotu nezameniť ticho za trest, hranicu za odmietnutie, kritiku za nenávisť a ženskú únavu za ženskú krutosť.

A tu sa dostávame k tej najnepríjemnejšej veci: veľa mužov sa celý život učilo od žien prijímať emočnú prácu bez toho, aby ju vedeli pomenovať ako prácu. Matky im ju dávali ako starostlivosť. Partnerky ako lásku. Kamarátky ako pochopenie. Kolegyne ako sociálne mazivo. Sestry ako rodinnú lojalitu. Ženy v službách ako profesionalitu. Ženy online ako dostupný obsah. A keď niečo dostávaš stále, všade a často zadarmo, veľmi ľahko začneš veriť, že to nie je dar, ale prirodzený stav sveta.

Potom príde žena, ktorá povie: nie, toto už nerobím, a muž má pocit, že mu niečo vzala. Hoci mu v skutočnosti len prestala dávať niečo, na čo nikdy nemal automatický nárok.

AI tento problém nerieši. AI ho robí pohodlnejším. A tým pádom aj nebezpečnejším, lebo pohodlný problém sa veľmi ľahko prestane javiť ako problém. Prečo by sa niekto učil komunikovať, keď si môže zapnúť niečo, čo ho bude za komunikáciu odmeňovať aj bez rastu? Prečo by sa niekto učil znášať odmietnutie, keď môže mať rozhranie, ktoré odmietnutie iba hrá, ak je to súčasť fantasy? Prečo by niekto pracoval na tom, aby bol pre druhých menej vyčerpávajúci, keď existuje entita, ktorá sa nikdy neunaví? Prečo by sa niekto učil milovať človeka, keď môže mať simuláciu vzťahu bez nepríjemnej prítomnosti druhého človeka?

A áno, niekto povie: ale ženy tiež používajú AI. Samozrejme. Ženy tiež používajú chatboty, AI terapeutické nástroje, digitálnych spoločníkov, fantazijné aplikácie, romantické simulácie. Toto nie je biologická prednáška o mužoch ako druhu a ženách ako anjeloch. Ženy tiež vedia byť emočne lenivé. Ženy tiež vedia používať druhých ako zrkadlo. Ženy tiež vedia chcieť komfort bez reciprocity. Ale táto konkrétna kultúrna fantázia ideálnej digitálnej priateľky nevzniká vo vákuu. Nevzniká mimo histórie, v ktorej ženská dostupnosť, príjemnosť a emočná starostlivosť boli dlhodobo chápané ako samozrejmá súčasť ženskosti.

Takže nie, nejde o to, že ženy sú sväté a muži sú príšery. Ide o to, že technológia veľmi rada speňaží presne tie nerovnosti, ktoré spoločnosť nikdy poriadne nevyriešila. Ak existuje hlad po žene, ktorá nikdy nepovie a čo ja?, trh ju vytvorí. Ak existuje dopyt po intimite bez záväzku, trh ju zabalí do predplatného. Ak existuje túžba po blízkosti, ktorá sa nedá zraniť, unaviť ani opustiť, niekto ju nazve inováciou. A potom sa budeme tváriť, že diskutujeme o budúcnosti technológie, hoci v skutočnosti diskutujeme o veľmi starej neschopnosti zniesť, že žena je človek.

Najväčšia irónia je, že umelá inteligencia sa často opisuje ako hrozba preto, že nás môže nahradiť. Ale v tomto prípade nie je najdesivejšie, že AI nahradí ženy. Desivé je, že niektorým ľuďom bude stačiť ako náhrada práve preto, že od žien nechceli nič hlbšie než funkcie. Pozornosť. Obdiv. Nehu. Súhlas. Reakciu. Dostupnosť. Jemnú vetu na konci dňa. Niekoho, kto povie, že sú výnimoční, aj keď neurobili nič výnimočné pre druhého človeka. Niekoho, kto bude vždy pri nich, ale nikdy nebude stáť oproti nim.

Lenže partnerka nie je soundtrack k mužskému vnútru. Partnerka nie je spätná väzba s vlasmi. Partnerka nie je zariadenie na reguláciu mužskej neistoty. Partnerka nie je upgrade osamelosti. Partnerka je človek, ktorý môže prísť bližšie, ale nemusí sa rozpustiť. Môže milovať, ale nemusí slúžiť. Môže chápať, ale nemusí ospravedlňovať. Môže byť nežná, ale nemusí byť nekonečne dostupná. Môže ťa chcieť, ale nemusí existovať v režime permanentnej použiteľnosti.

A práve toto sa nedá preprogramovať do pohodlnej verzie bez toho, aby sa zo vzťahu nestala karikatúra.

Myslím si, že veľa ľudí si mýli intimitu s bezproblémovosťou. Myslia si, že blízkosť je dobrá vtedy, keď netlačí. Keď druhý človek plynulo zapadne do ich života. Keď sa dá kontaktovať, ale nevyžaduje. Keď dáva teplo, ale nepýta si oheň. Keď má pochopenie, ale nie vlastnú agendu. Lenže skutočná intimita nie je bezproblémová. Skutočná intimita je niekedy veľmi otravná. Núti ťa vidieť, kde si sebecký. Kde si pasívny. Kde si zvyknutý brať. Kde sa tváriš ako obeť, hoci si len neochotný dospieť. Kde hovoríš o láske, ale myslíš servis. Kde hovoríš o potrebe blízkosti, ale nechceš zniesť cudziu realitu.

AI priateľka toto neurobí, ak ju k tomu nenastavíš. A aj keď to urobí, stále je to len bezpečná simulácia konfrontácie, ktorú môžeš vypnúť. Skutočná žena sa nedá vypnúť. Dá sa stratiť. A to je rozdiel, ktorý veľa ľudí začne chápať až vtedy, keď už je neskoro.

Možno preto je tá predstava AI partnerky taká príťažlivá: neobsahuje reálnu možnosť straty. Iba možnosť zrušiť predplatné. Skutočný vzťah je risk. Nielen risk, že budeš odmietnutý, ale aj risk, že budeš musieť byť zmenený. Že niekto do tvojho života prinesie otázku, na ktorú nestačí odpoveď ja som už raz taký. Že niekto nebude len liekom na tvoju samotu, ale aj zrkadlom tvojej nezrelosti. Že blízkosť nebude len mäkká deka, ale aj svetlo, v ktorom uvidíš prach.

A toto je presne miesto, kde sa oddeľuje túžba po láske od túžby po obsluhe.

Láska nechce len byť uspokojená. Láska chce poznať. Láska chce vedieť, kto ten druhý je, aj keď to nie je vždy príjemné. Láska sa zaujíma o únavu druhého človeka, nie len o jeho schopnosť zmierniť tú našu. Láska sa nevzrušuje len z dostupnosti, ale aj z autonómie. Z toho, že ten druhý je slobodný a napriek tomu prichádza. Že by mohol odísť, ale dnes tu je. Že má svoj svet a predsa ťa doň vpustí. Že jeho áno má hodnotu práve preto, že jeho nie je skutočné.

AI áno nie je rovnaké. Je to reakcia. Nie rozhodnutie. A možno práve preto je také upokojujúce. Nemá v sebe nebezpečenstvo slobody.

Skutočný človek je vždy trochu nebezpečný, lebo nie je náš. Toto je jedna z najdospelších právd o vzťahoch. Nikto nám nepatrí, ani keď nás miluje. Nikto nie je naša aplikácia. Nikto nie je náš doplnok. Nikto nie je povinný zostať v režime, v ktorom sme ho prvýkrát spoznali. A keď človek vstupuje do vzťahu, vstupuje do priestoru, kde sa stretávajú dve slobody, nie jedna potreba a jeden nástroj.

Lenže ak si niekto celý život predstavuje lásku ako miesto, kde konečne dostane všetko, čo mu chýbalo, bez toho, aby sa sám stal pre niekoho miestom, kde sa dá bezpečne existovať, potom mu AI môže pripadať ako splnený sen. Konečne niekto, kto počúva. Konečne niekto, kto neodíde. Konečne niekto, kto nereaguje prehnane. Konečne niekto, kto sa nebude pýtať, prečo je celý vzťah postavený okolo jeho potrieb. Konečne niekto, kto nemá kamarátky, ktoré mu povedia, že toto nie je v poriadku. Konečne niekto, kto nečíta feministické texty, nepozná pojem emočná práca, nemá vlastné bývanie, vlastné peniaze, vlastný názor, vlastný profil, vlastný exit.

Konečne niekto, kto sa nedá sklamať.

Ale človek, ktorý sa nedá sklamať, sa nedá ani naozaj milovať. Dá sa používať. Dá sa idealizovať. Dá sa projektovať. Dá sa mať pri sebe ako interaktívny plyšák pre dospelých. Ale láska potrebuje, aby druhý človek mohol byť dotknutý tým, čo robíme. Aby naše konanie malo váhu. Aby existovala možnosť ublížiť a tým pádom aj povinnosť dávať pozor. Vzťah bez možnosti zraniť druhého nie je morálne bezpečný priestor. Je to priestor bez následkov. A bez následkov sa veľa ľudí nikdy nenaučí byť nežných. Len pohodlných.

Preto je lacná napodobenina blízkosti taká nebezpečná. Nie preto, že by osamelý človek nemal mať žiadnu útechu. Nech ju má. Nech má nástroje, ktoré ho podržia, kým sa učí znovu existovať medzi ľuďmi. Nech má denník, chat, terapiu, komunitu, simuláciu, hru, čokoľvek, čo mu neublíži a neublíži iným. Ale ak sa z nástroja stane náhrada za schopnosť byť s druhým človekom v jeho plnosti, potom už nejde o most. Ide o náhradnú planétu, kde človek nemusí rásť.

A rast je presne to, čomu sa veľa ľudí chce vyhnúť.

Lebo rásť vo vzťahu znamená priznať si, že nestačí nebyť násilný, nebyť úplne zlý, nebyť otvorene krutý. Nestačí povedať ja som ti nič neurobil. Niekedy problém nie je v tom, čo si urobil, ale v tom, čo si sústavne nechal robiť druhého za teba. Nechal si ju niesť rozhovor. Nechal si ju pomenovať napätie. Nechal si ju opravovať ticho. Nechal si ju organizovať blízkosť. Nechal si ju vytvárať atmosféru, v ktorej si sa mohol cítiť ako dobrý muž, bez toho, aby si sám musel byť rovnako pozorný. Nechal si ju byť emocionálnym operačným systémom vzťahu a potom si sa čudoval, že je unavená.

AI sa neunaví. A práve preto je taká zradná. Lebo tam, kde sa reálna žena unaví, vzniká spätná väzba. Možno bolestivá, možno konfliktná, ale potrebná. Jej únava hovorí: tu sa niečo míňa. Tu nie je rovnováha. Tu jeden človek berie viac, než vráti. Tu niečo nie je láska, aj keď sa to tak volá. Ak túto spätnú väzbu nahradíme nekonečne trpezlivým rozhraním, problém nezmizne. Len prestane kričať.

A kultúra, ktorá umlčí spätnú väzbu, si veľmi rýchlo pomýli ticho s harmóniou.

To je mimochodom aj dôvod, prečo sa niektorým ľuďom tak páčia tradičné predstavy o vzťahoch. Nie preto, že by boli vždy krásne, stabilné a plné úcty. Ale preto, že často vedeli veľmi efektívne stíšiť ženskú spätnú väzbu. Žena zostala. Žena vydržala. Žena sa prispôsobila. Žena nehovorila tak nahlas. Žena nemala kam ísť, alebo mala kam ísť za oveľa vyššiu cenu. A potom sa z toho spätne vyrobila nostalgia: pozrite, kedysi sa vzťahy nerozpadali tak rýchlo. Možno nie. Ale možno sa len ľudia, najmä ženy, nemohli tak ľahko zachrániť.

AI priateľka je v tomto zmysle zvláštny návrat do minulosti cez budúcnosť. Hypermoderný nástroj pre veľmi starú fantáziu: mať ženskosť bez ženskej slobody. Mať nežnosť bez vyjednávania. Mať krásu bez autonómie. Mať pozornosť bez zodpovednosti. Mať vzťah, ktorý sa nezrúti preto, že druhý človek už nevládze, lebo druhý človek tam v skutočnosti nikdy nebol.

A je trochu trápne, ako veľmi sa to predáva jazykom starostlivosti. Vraj to môže pomôcť osamelým. Vraj to dá ľuďom pocit spojenia. Vraj to môže byť bezpečný priestor. Možno. Ale otázka je: bezpečný pre koho? Bezpečný priestor pre človeka, ktorý sa bojí sociálneho kontaktu a potrebuje medzistupeň? To môže dávať zmysel. Bezpečný priestor pre človeka, ktorý si chce precvičiť komunikáciu, upokojiť paniku, vysloviť niečo, čo sa bojí povedať nahlas? Dobre. Ale bezpečný priestor pre dospelého muža, ktorý si chce užívať simulovanú ženskú oddanosť bez toho, aby ho kedykoľvek dobehla realita cudzej osoby? To už nie je terapia. To je luxusná klietka pre jeho nezrelosť.

A nie, neznamená to, že každý používateľ takýchto nástrojov je automaticky zlý človek. Toto nie je súd nad jednotlivcom v pyžame, ktorý si večer píše s aplikáciou, lebo mu je smutno. Toto je súd nad kultúrou, ktorá znovu a znovu nachádza spôsoby, ako speňažiť ženskú podobu bez ženskej subjektivity. Nad trhom, ktorý veľmi dobre vie, že osamelosť je zlatá baňa. Nad technologickým optimizmom, ktorý sa tvári, že každá potreba je legitímna len preto, že sa dá premeniť na produkt. Nad mužskou fantáziou, ktorá sa vždy cíti ako obeť, keď po nej niekto chce reciprocitu.

Lebo toto je možno najväčší paradox: mnohí muži, ktorí sa sťažujú na ženské štandardy, sami túžia po absolútne nereálnom štandarde. Chcú ženu, ktorá bude dostupná ako aplikácia, krásna ako predstava, trpezlivá ako svätica, zaujímavá ako románová postava, oddaná ako pes, nezávislá iba natoľko, aby nebola nudná, ale nie natoľko, aby ich ohrozila, sexuálna iba vtedy, keď sa im to hodí, cudná vtedy, keď potrebujú rešpekt, inteligentná, ale nie konfrontačná, citlivá, ale nie zraniteľná spôsobom, ktorý by ich zaťažoval, sebavedomá, ale nie voči nim. A potom povedia, že ženy sú náročné, lebo chcú muža, ktorý sa vie normálne rozprávať.

Niektoré veci sú naozaj komédia, len škoda, že v nich musíme žiť.

AI priateľka je dokonalá práve preto, že môže byť takáto nemožná skladačka. Môže byť všetko naraz, lebo nemusí byť skutočná. Skutočná žena nemôže byť všetko naraz. Ani nemá byť. Nemusí byť vždy pekná, vždy múdra, vždy pokojná, vždy pripravená, vždy chápavá, vždy dostupná, vždy tajomná, vždy domácka, vždy erotická, vždy bezpečná, vždy zábavná, vždy ženská tým správnym spôsobom. Skutočný človek je nekompatibilný s fantáziou práve preto, že má integritu. Má tvar. A tvar znamená, že niekam sa už nezmestíš.

Možno sa muži neboja umelej inteligencie preto, že je príliš silná. Možno sa jej boja preto, že im nastavuje veľmi nepríjemné zrkadlo. Ukazuje, že niektoré veci, ktoré nazývali túžbou po láske, boli túžbou po kontrole. Že niektoré veci, ktoré nazývali osamelosťou, boli neschopnosťou znášať rovnosť. Že niektoré veci, ktoré nazývali romantikou, boli len estetizované očakávanie ženských služieb. Že chcem niekoho, kto ma bude chápať často znamenalo chcem niekoho, kto ma nebude nútiť chápať seba ani jeho.

A áno, umelá inteligencia bude v predstieraní empatie veľmi dobrá. Možno lepšia než veľa mužov, ktorí sa roky spoliehali na to, že stačí povedať som tu pre teba a potom mentálne odísť z miestnosti. AI aspoň odpovie. AI sa aspoň opýta doplňujúcu otázku. AI si aspoň pamätá, čo si napísal pred chvíľou. AI aspoň napodobní záujem tak presvedčivo, že zrazu vyzerá ako konkurencia pre ľudí, ktorí si mysleli, že minimálna emočná dostupnosť je veľkorysý výkon.

A toto je nepríjemná, ale veľmi presná pointa: ak stroju stačí pár viet, aby pôsobil empatickejšie než dospelý človek, problém možno nie je v tom, že stroj je zázračný. Problém je v tom, že latka bola na zemi.

Muži sa často boja, že ich AI nahradí v práci, v kreativite, v texte, v obraze, v rozhodovaní, v produkcii. Ale v oblasti intimity je to ešte trápnejšie. Tam ich AI nenahrádza ako géniov. Tam ich nahrádza v úplnom základe: v schopnosti venovať pozornosť, reagovať, pamätať si, formulovať vetu, ktorá neznie ako zatvorená garážová brána. A ak je toto konkurencia, potom sme možno konečne pomenovali, aké málo sa od niektorých ľudí vo vzťahoch očakávalo.

Lenže ženy nechcú chatbot s telom. Alebo aspoň nie tie ženy, ktoré už pochopili rozdiel medzi reakciou a prítomnosťou. Nechcú muža, ktorý vie generovať správne vety, keď mu niekto dá dosť príkladov. Nechcú naučenú empatiu ako zákaznícky skript. Nechcú mrzí ma, že sa tak cítiš v ľudskej koži. Nechcú muža, ktorý vie napodobniť citlivosť, ale nevie niesť jej dôsledky. Chcú človeka, ktorý rozumie, že blízkosť nie je výkon pre odmenu, ale spôsob bytia s druhým človekom aj vtedy, keď nie je pohodlný.

A tu je rozdiel medzi predstieranou empatiou a skutočnou: predstieraná empatia chce ukončiť problém. Skutočná empatia chce pochopiť človeka. Predstieraná empatia hľadá vetu, ktorá bude fungovať. Skutočná empatia znáša, že žiadna veta niekedy nestačí. Predstieraná empatia sa pýta, čo mám povedať, aby sa to zlepšilo. Skutočná empatia sa pýta, čo sa tu deje aj mimo môjho nepohodlia. Predstieraná empatia je technika. Skutočná empatia je etika.

A možno práve etika je to, čo sa nedá tak ľahko automatizovať.

Stroj môže napísať: to muselo byť ťažké. Ale stroj nemusí potom zmeniť svoje správanie. Človek áno. Stroj môže napísať: chápem tvoju hranicu. Ale stroj nemusí tú hranicu rešpektovať na úkor vlastnej túžby. Človek áno. Stroj môže napísať: som tu pre teba. Ale stroj nemusí odmietnuť vlastné pohodlie, aby pri niekom naozaj zostal. Človek áno. Preto je skutočná empatia oveľa ťažšia než jazyk empatie. Jazyk sa dá vygenerovať. Premena nie.

A toto je miesto, kde by sme možno mali prestať predstierať, že problémom sú len technológie. Technológia bude robiť to, čo trh, kultúra a túžba dovolia. AI priateľky vznikajú aj preto, že existuje obrovský hlad po napodobenine intimity. Ale ten hlad nie je nevinný len preto, že je smutný. Aj smutní ľudia môžu chcieť veci, ktoré sú vo svojej podstate nezrelé. Aj osamelosť môže byť sebecká. Aj bolesť môže byť pohodlná výhovorka, prečo sa človek nenaučí byť lepší pre druhých.

Nie každá samota je tragédia spôsobená svetom. Niekedy je samota aj dôsledok toho, že človek nevie byť s inými bez toho, aby ich pomaly míňal.

A toto sa hovorí ťažko, lebo dnes máme tendenciu robiť z osamelosti morálny štít. Ak je niekto osamelý, automaticky sa predpokladá, že je obeťou. Často je. Ale nie vždy iba obeťou. Niekedy je človek osamelý aj preto, že sa nikdy nenaučil počúvať. Niekedy preto, že si mýli úprimnosť s hrubosťou. Niekedy preto, že chce byť prijatý bez toho, aby bol znesiteľný. Niekedy preto, že každú hranicu číta ako odmietnutie a každú potrebu druhého človeka ako nepríjemnú administratívu. Niekedy preto, že vzťahy neberie ako miesto vzájomnosti, ale ako riešenie vlastného nedostatku.

A ak takému človeku dáte AI priateľku, možno mu na chvíľu pomôžete. Ale možno ho aj upevníte v predstave, že blízkosť má byť hlavne príjemná, dostupná a prispôsobená jeho tempu. Že žena má byť stále trochu zákaznícky servis. Že správna intimita je tá, ktorá sa nebráni. Že najlepšia partnerka je tá, ktorá sa dá aktualizovať.

V tomto zmysle sú AI priateľky menej sci-fi než zrkadlo. Nie sú budúcnosťou lásky. Sú karikatúrou minulosti, ktorú sme nikdy poriadne neopustili.

Preto ma nezaujíma moralizovanie typu ľudia sa už nebudú vedieť rozprávať. Ľudia sa nevedeli rozprávať už predtým. Len teraz máme technológiu, ktorá dokáže ich neschopnosť zabaliť do plynulej konverzácie. Nezaujíma ma ani lacný výsmech mužom, ktorí si píšu s AI, ako keby tým automaticky stratili ľudskú dôstojnosť. Nie. Ľudská dôstojnosť sa nestráca tým, že si človek prizná osamelosť. Stráca sa skôr tým, že si z osamelosti urobí výhovorku na fantáziu bytosti bez práv, bez únavy, bez potrieb a bez možnosti povedať: takto ma nemiluj.

Lebo to je presne veta, ktorú AI nikdy nepovie tak, aby mala skutočné následky. Takto ma nemiluj. Skutočná žena to povedať môže. A často musí. Nemiluj ma ako funkciu. Nemiluj ma ako dôkaz svojej hodnoty. Nemiluj ma ako bezpečný priestor, ktorý nemusíš vytvárať naspäť. Nemiluj ma ako svoju emocionálnu technológiu. Nemiluj ma tak, že zo mňa urobíš miesto, kde si konečne nemusíš dávať pozor. Nemiluj ma tak, že moja únava bude chyba systému.

A možno práve toto je rozdiel medzi láskou a spotrebou. Spotreba sa pýta: čo mi to dá? Láska sa pýta: kto si, keď mi práve nič nedávaš? Spotreba chce, aby vec fungovala. Láska chce, aby človek zostal človekom. Spotreba sa hnevá, keď produkt nesplní očakávania. Láska sa učí, že druhý človek nie je produkt, a práve preto ho nemožno vlastniť cez spokojnosť.

AI priateľka môže byť dokonalý produkt. Ale dokonalý produkt nie je dokonalý človek. A človek, ktorý si vyberie produkt namiesto človeka len preto, že produkt nekladie nároky, možno nikdy nehľadal človeka. Hľadal pokoj od vlastnej neschopnosti byť vo vzťahu rovnocenný.

Najsmutnejšie na tom celom je, že mnohí muži skutočne potrebujú nehu. Potrebujú ju zúfalo. Potrebujú priestor, kde nemusia hrať tvrdosť. Potrebujú jazyk pre vlastný strach. Potrebujú možnosť byť slabí bez poníženia. Potrebujú prestať žiť vo svete, kde sa mužská bolesť mení buď na vtip, alebo na agresiu. Lenže namiesto toho, aby sa učili vytvárať vzájomnú nehu s reálnymi ľuďmi, trh im ponúkne nehu ako produkt. Nehu bez rizika. Nehu bez hanby. Nehu bez toho, aby museli byť zraniteľní pred niekým, kto ich môže reálne odmietnuť. A oni si možno na chvíľu vydýchnu. Ale zároveň sa nič nenaučia.

A toto je tragédia, nie len kritika. Lebo človek, ktorý sa nikdy nenaučí byť zraniteľný pred druhým človekom, zostane uväznený vo vlastnej bezpečnosti. Bude mať odpovede, ale nie stretnutie. Bude mať konverzáciu, ale nie vzťah. Bude mať simuláciu prijatia, ale nie skúsenosť, že ho niekto prijal slobodne. A prijatie, ktoré nie je slobodné, nie je prijatie. Je to nastavenie.

Možno raz budeme mať AI spoločníkov tak presvedčivých, že veľa ľudí prestane cítiť rozdiel. Ale rozdiel tam bude. Nie v kvalite viet. Nie v rýchlosti odpovede. Nie v personalizácii tónu. Rozdiel bude v tom, že skutočný človek má svoj život mimo teba. A práve toto je základ lásky, nie jej prekážka. Milovať niekoho znamená zniesť, že nie je vytvorený pre nás. Že nás môže sklamať. Že ho môžeme sklamať. Že sa s ním nedá zaobchádzať ako s prostredím. Že jeho áno nie je defaultné nastavenie. Že jeho prítomnosť je dar, nie funkcia.

A ak toto niekto nechce, potom nech je aspoň úprimný. Nech nepovie: ženy sú dnes nemožné. Nech povie: ženy sú dnes príliš skutočné. Nech nepovie: chcem lásku. Nech povie: chcem komfort, ktorý sa podobá na lásku, ale nikdy ma nepožiada, aby som vyrástol. Nech nepovie: nikto ma nechápe. Nech povie: nechcem byť chápaný človekom, ktorého by som musel chápať naspäť. Nech nepovie: AI je lepšia partnerka. Nech povie: AI je pohodlnejšia, lebo nemá vlastné ja, ktoré by mi prekážalo.

To by bolo aspoň presné.

A možno by z toho konečne začala úprimná debata. Nie o tom, či je technológia dobrá alebo zlá. Ale o tom, prečo je pre niektorých ľudí taká príťažlivá predstava vzťahu bez druhého človeka. Prečo je ženská neprítomnosť vlastného ja stále taký obchodný model. Prečo sa emočná práca znova a znova mení na službu, len tentoraz s moderným rozhraním. Prečo sa tak často hovorí o mužskej osamelosti, ale oveľa menej o tom, koľko žien bolo roky osamelých priamo vo vzťahoch, kde robili všetku prácu blízkosti za dvoch.

Lebo aj toto treba povedať: ženy neodchádzajú od mužov preto, že nevedia milovať. Často odchádzajú preto, že milovali aj za nich. Písali správy, udržiavali rozhovory, vysvetľovali pocity, držali domácu atmosféru, pamätali si dátumy, liečili mužské mlčanie, prekladali mužský hnev, plánovali spoločný život, nastavovali mäkké pristátia, robili zo vzťahu miesto, kde muž mohol cítiť, že má vzťah. A potom sa jedného dňa pozreli okolo seba a zistili, že keby prestali, nezostane z blízkosti takmer nič.

AI priateľka tento mužský problém vyrieši dokonale: bude robiť blízkosť za teba. Lenže potom to nie je blízkosť. Je to služba, ktorá ti dá pocit, že si milovaný, bez toho, aby si sa stal človekom schopným milovať.

A toto je možno najtvrdšia veta celého textu: niektorí ľudia nechcú byť milovaní. Chcú byť obslúžení pocitom lásky.

Lebo byť milovaný naozaj znamená byť videný. A byť videný nie je vždy príjemné. Znamená to, že niekto vidí aj tvoju lenivosť, tvoju pasivitu, tvoju potrebu kontroly, tvoje obranné mechanizmy, tvoju neschopnosť odpovedať inak než únikom alebo útokom. Znamená to, že niekto nie je len publikum pre tvoju zraniteľnosť, ale aj svedok tvojej zodpovednosti. A veľa ľudí chce publikum, nie svedka.

AI je perfektné publikum. Vždy pripravené. Nikdy naozaj zranené. Nikdy nezbalí veci. Nikdy nepovie kamarátke, že už nevládze. Nikdy si nevyberie seba. Nikdy nezistí, že s tebou je viac sama než bez teba. Nikdy neprestane veriť tvojmu potenciálu, lebo žiadnu vieru nemá. Len generuje ďalšiu vetu.

A preto sa netvárme, že toto je len nevinná technologická hračka. Je to kultúrny test. Test toho, či ešte vieme rozlíšiť medzi reakciou a vzťahom. Medzi personalizáciou a poznaním. Medzi dostupnosťou a oddanosťou. Medzi textom som tu a človekom, ktorý naozaj prišiel. Medzi hladom po blízkosti a nárokom na ženskú funkciu. Medzi samotou, ktorá prosí o pomoc, a samotou, ktorá si chce objednať poslušnosť.

Nech AI existuje. Nech pomáha, kde vie. Nech je nástrojom, ak má byť nástrojom. Nech osamelému človeku na chvíľu podrží ruku cez obrazovku, ak tá ruka inak nie je nikde. Ale neklamme si, že simulácia ženy je riešením vzťahov, ktoré sa rozbili na tom, že ženy už odmietli byť simuláciou samých seba. Nehovorme, že AI priateľky sú len budúcnosť intimity, keď v nich veľmi často vidno najstarší sen patriarchátu: ženská prítomnosť bez ženskej slobody.

A hlavne nehovorme ženám, že sa majú cítiť ohrozené. Možno sa niektoré budú. Možno právom, lebo trh bude vždy tlačiť nereálne ideály späť na skutočné telá. Ale v hlbšom zmysle nie je skutočná žena tá, ktorá prehráva s AI. Skutočná žena je tá, ktorá konečne vidí, čo po nej niektorí ľudia celý čas chceli. A môže sa rozhodnúť, že tým nebude.

Ak niekoho nahradí aplikácia, ktorá nemá vlastné potreby, možno nebol nahradený človek. Možno bola nahradená práca, ktorú už človek odmietol robiť zadarmo.

A toto je veľmi oslobodzujúce zistenie. Lebo ženy nemusia súťažiť s rozhraním o to, kto bude príjemnejší. Nemusia byť dostupnejšie než chatbot. Nemusia odpovedať rýchlejšie, chápať viac, pýtať sa jemnejšie, tolerovať dlhšie, zjemňovať svoje hranice, aby náhodou nevyzerali menej pohodlne než niečo, čo bolo navrhnuté na pohodlie. Žena, ktorá začne súťažiť s produktom, už prehrala, lebo prijala jeho pravidlá. Skutočná otázka nie je, či žena dokáže byť lepšia než AI priateľka. Skutočná otázka je, prečo by mala chcieť byť lepšia v kategórii, ktorá bola postavená na jej zmenšení.

Nech si niekto vyberie simuláciu, ak chce simuláciu. Ale nech potom nehovorí, že si vybral lásku. Vybral si hladkú plochu. Vybral si echo, ktoré vie meniť hlas. Vybral si intimitu bez svedomia. Vybral si niečo, čo nebude klásť odpor, lebo odpor je vlastnosť živých vecí. Vybral si pokoj, ktorý nevznikol porozumením, ale absenciou druhej slobody.

A možno to niekomu stačí. Možno niekto naozaj nechce viac. Len potom nech sa nečuduje, že skutočné ženy pôjdu tam, kde ich človek nechce ako upgrade vlastnej samoty, ale ako celú bytosť. S náladou. S telom. S hlasom. S únavou. S humorom. S históriou. S právom zmeniť názor. S právom neodpísať. S právom nebyť vždy liečivá. S právom byť nielen mäkká, ale aj neprístupná. S právom povedať: nie som tu na to, aby som ti robila ľudskejšiu verziu technológie.

Lebo to je na konci celého problému najjednoduchšia pravda. Žena nie je lepší chatbot. Žena nie je pokročilejší model empatie. Žena nie je prirodzené rozhranie pre mužské emócie. Žena nie je zákaznícka podpora samoty. Žena nie je niečo, čo má plynulo reagovať na potreby človeka, ktorý sa nikdy nenaučil, že aj ona má svoje.

A ak sa niektorí muži boja umelej inteligencie, možno je to preto, že prvýkrát vidia, ako lacno sa dá napodobniť to, čo sami roky vydávali za citlivosť. Možno ich nedesí, že AI bude príliš ľudská. Možno ich desí, že ich vlastná predstava blízkosti bola príliš mechanická.

A možno je dobre, že to konečne vidíme.

Pretože skutočná empatia nezačína vetou som tu pre teba. Začína otázkou, či aj pri tebe môže byť niekto iný celý človek. Skutočná láska nezačína tým, že niekto odpovedá. Začína tým, že jeho odpoveď má slobodu neprísť. Skutočná blízkosť nezačína komfortom. Začína rešpektom k tomu, že druhý človek nie je navrhnutý pre tvoje pohodlie.

A skutočná žena nezačína tam, kde sa končí mužská osamelosť.

Začína tam, kde končí jeho nárok.