Niektorí ľudia nechcú diskusiu. Chcú len lacnejší spôsob, ako ťa unaviť

Nie každá otázka je pozvánka do rozhovoru. Niektoré otázky sú len malá pasca s otáznikom na konci.

Existuje zvláštny typ človeka, ktorý nikdy nepríde priamo. Nepríde s vetou „nesúhlasím“, ani s vetou „toto ma nahnevalo“, ani s vetou „neviem, čo si o tom myslieť“. To by bolo príliš čisté. Príliš čestné. Príliš zraniteľné. Namiesto toho príde s otázkou. S tou špecifickou otázkou, ktorá na prvý pohľad vyzerá slušne, skoro až nevinne, ale v skutočnosti neslúži na porozumenie. Slúži na otvorenie ďalšieho okienka, v ktorom máš odteraz zadarmo pracovať.

„A môžeš mi vysvetliť, ako si to myslela?“
„A nie je to náhodou trochu prehnané?“
„A odkiaľ vieš, že to tak je?“
„A prečo to berieš tak osobne?“
„A nemyslíš, že tým vlastne robíš presne to isté?“
„A kto určuje, kde je hranica?“
„A nemôžeme o tom normálne diskutovať?“

Na papieri to vyzerá ako diskusia. V realite to veľmi často býva niečo celkom iné. Nie hľadanie pravdy, ale jej odkladanie. Nie snaha pochopiť, ale snaha rozriediť jadro veci natoľko, aby už nič neznamenalo. Nie dialóg, ale administratívne konanie vedené proti tvojej energii.

A najhoršie na tom je, že človek má zo začiatku ešte dobrú vôľu. Chce byť férový. Nechce pôsobiť neprístupne. Nechce byť tá, ktorá „nevie prijať nesúhlas“. Nechce byť označená za arogantnú, precitlivenú, hysterickú, namyslenú, uzavretú alebo neschopnú argumentovať. Tak odpovie. Vysvetlí. Doplní kontext. Upraví formuláciu. Pridá príklad. Potom pridá ešte jeden, lebo ten prvý vraj nebol presný. Potom začne vysvetľovať, čo nepovedala, lebo niekto si medzičasom z jej vety vyrobil cudziu verziu. A zrazu sa stane presne to, čo sa malo stať od začiatku: téma zmizne a hlavnou témou sa stane tvoja povinnosť byť stále k dispozícii.

Niektorí ľudia nechcú diskutovať. Oni chcú, aby si im donekonečna dokazovala, že máš právo povedať vetu, ktorú si už povedala.

To je obrovský rozdiel. Diskusia má pohyb. Diskusia sa niekam posúva. Jeden človek niečo povie, druhý zareaguje, prvý spresní, druhý možno uzná časť, niečo sa vyjasní, niečo zostane otvorené. Nemusia sa zhodnúť, ale aspoň je tam spoločná snaha držať tému v rukách tak, aby sa úplne nerozpadla. Dobrá diskusia nemusí skončiť súhlasom. Stačí, keď skončí väčšou presnosťou.

Lenže veľa online „diskusií“ takto vôbec nefunguje. Fungujú skôr ako nekonečné prekladisko. Ty donesieš myšlienku. Niekto ju vezme, prekrúti, položí vedľa nej otázku, potom sa tvári, že tá otázka je dôkaz jeho otvorenosti a tvojej neochoty komunikovať. A keď odmietneš nastúpiť do každého ďalšieho vagónika jeho jazykového vláčika, zrazu si tá zlá. Neodpovedáš. Vyhýbaš sa. Nemáš argumenty. Neunesieš kritiku. Nevieš diskutovať.

Nie, drahý človek. Niekedy viem diskutovať až príliš dobre. Práve preto viem rozoznať, keď diskusia prestala byť diskusiou a začala byť lacnou únavovou stratégiou.

Toto je jeden z najväčších trikov internetu: človek, ktorý do rozhovoru neprináša skoro nič, dokáže veľmi ľahko donútiť druhého, aby priniesol všetko. On položí otázku za tri sekundy. Ty máš napísať vysvetlenie za pätnásť minút. On napíše „zdroj?“ bez toho, aby sa sám pokúsil čokoľvek dohľadať. Ty máš začať vyhľadávať, citovať, triediť, dokazovať. On napíše „to je len tvoj názor“. Ty máš vysvetľovať rozdiel medzi názorom, skúsenosťou, argumentom, štatistikou, interpretáciou a hodnotovým súdom. On hodí do priestoru lacnú pochybnosť. Ty máš odrazu postaviť celý most, aby si mu dokázala, že na druhej strane rieky vôbec existuje breh.

A keď ten most nepostavíš, povie, že si neochotná.

To je fascinujúce. Niektorí ľudia si zamieňajú svoju schopnosť klásť otázky s právom na cudziu prácu. Ako keby otáznik na konci vety automaticky vytváral povinnosť odpovede. Ako keby každé „prečo?“ bolo intelektuálne gesto a niekedy nie len veľmi lacný spôsob, ako presunúť námahu na niekoho iného. Lenže otázka sama o sebe ešte nie je myslenie. Aj malé dieťa sa vie opýtať „prečo?“ dvadsaťkrát za sebou. Rozdiel je v tom, že pri dieťati je to vývojová fáza. Pri dospelom človeku v komentároch je to často životná stratégia.

Samozrejme, otázky sú dôležité. Bez otázok by sme nemali nič. Ani poznanie, ani vzťahy, ani vedu, ani dobré rozhovory, ani schopnosť meniť názor. Problém nie je otázka. Problém je, keď sa otázka používa ako maska. Keď sa človek nepýta preto, že chce vedieť, ale preto, že chce zdržať. Keď sa nepýta preto, že mu niečo uniká, ale preto, že dúfa, že sa niekde pomýliš. Keď sa nepýta preto, aby si ťa priblížil, ale aby ťa donútil obhajovať vlastnú existenciu po jednotlivých odstavcoch.

Dá sa to cítiť. Je v tom iná energia. Úprimná otázka má v sebe trochu pokory. Človek, ktorý sa úprimne pýta, necháva priestor aj na odpoveď. Nie je už vopred pripravený chytiť ťa za slovíčko. Nesedí v kríkoch s lukom namiereným na tvoju čiarku. Vie povedať: „Aha, takto si to myslela.“ Vie povedať: „S týmto nesúhlasím, ale teraz lepšie rozumiem.“ Vie povedať: „Toto mi stále nesedí.“ Vie zostať pri veci.

Neúprimná otázka je iná. Tá sa po odpovedi nezastaví. Ona sa rozmnoží. Odpovieš na jednu a okamžite sa objaví ďalšia, o centimeter vedľa. Potom ďalšia, už trochu mimo tému. Potom výčitka, prečo si neodpovedala na všetko. Potom obvinenie z nekonzistentnosti. Potom malá psychologická diagnóza. Potom veta o tom, že „dnes sa už nedá nič povedať“. A ty si zrazu tri kilometre od pôvodnej pointy a riešiš, či má človek právo nerozpisovať niekomu na internete celý svoj vnútorný svet len preto, že on práve našiel tlačidlo komentovať.

Toto nie je debata. Toto je únava v prestrojení za záujem.

A áno, občas je ťažké to priznať, lebo sme boli naučení, že slušný človek odpovedá. Že ak niekto položí otázku, ignorovať ju je neslušné. Že dobrý človek vysvetľuje. Že rozumný človek má trpezlivosť. Že ak si stojíš za svojím, mala by si to vedieť obhájiť kedykoľvek, komukoľvek, donekonečna, v akejkoľvek nálade, bez nároku na únavu. Lenže to je nezmysel. Schopnosť obhájiť myšlienku neznamená povinnosť obhajovať ju pred každým človekom, ktorý si na teba práve otvoril malé súkromné pojednávanie.

Nie si call centrum pre cudzie pochybnosti. Nie si zákaznícka podpora vlastných viet. Nie si nonstop infolinka pre ľudí, ktorí si najprv odmietli prečítať text, potom nepochopili pointu, potom ju prekrútili a nakoniec sa urazili, že im ju nechceš zadarmo opraviť.

Toto je zvlášť dôležité pri ľuďoch, ktorí radi začínajú vetou „ja len diskutujem“. Lebo „ja len diskutujem“ je často internetová verzia „ja nič, ja muzikant“. Nie je to vždy zlé, samozrejme. Niekedy človek naozaj len diskutuje. Ale veľmi často je to poistka. Malá úniková formulka. Keď sa debata zmení na nátlak, stále sa môže skryť za to, že predsa nič neurobil. Iba sa pýtal. Iba reagoval. Iba chcel vedieť. Iba nesúhlasil. Iba otvoril tému. Iba mal iný pohľad.

Lenže spôsob, akým človek „len diskutuje“, niečo znamená. Tón znamená. Opakovanie znamená. Presúvanie bránky znamená. Ignorovanie už zodpovedaného znamená. Zámerné nepochopenie znamená. A hlavne: nerovnomerné rozdelenie námahy znamená.

Ak jeden človek stále len hádže otázky a druhý stále nosí odpovede, nie je to rozhovor. Je to logistika. Jeden vykladá kamión a druhý stojí s rukami vo vreckách a komentuje, že tá krabica mohla byť položená aj krajšie.

Veľa ľudí si myslí, že férovosť znamená odpovedať každému. Ja si čím ďalej tým viac myslím, že férovosť začína aj tým, že prestaneme predstierať, že všetci prichádzajú do rozhovoru v dobrej viere. Niektorí áno. Veľa ľudí áno. A práve preto je dôležité nevyplytvať všetku energiu na tých, ktorí nie. Lebo dobrá viera je vzácna vec. Keď ju človek dáva každému automaticky, rýchlo sa stane, že tí poctiví dostanú zvyšky po tých vyčerpávajúcich.

A to je možno jeden z najväčších problémov: ľudia, ktorí diskutujú nepoctivo, neničia len jednu debatu. Oni kazia dôveru v debatu ako takú. Po desiatich takýchto rozhovoroch začneš byť opatrnejšia aj pri normálnych otázkach. Začneš počuť pascu aj tam, kde možno nebola. Začneš skracovať odpovede. Začneš si šetriť trpezlivosť. Začneš byť tvrdšia, stručnejšia, niekedy až nepríjemná. A potom príde niekto ďalší a povie: „Prečo si taká obranná?“ No možno preto, že pred tebou tu stálo dvadsať ľudí s kladivom a každý tvrdil, že len skúša kvalitu steny.

Nie je náhoda, že veľká časť tejto únavy dopadá na ľudí, ktorí píšu, tvoria, vysvetľujú, verejne formulujú myšlienky alebo jednoducho existujú v priestore tak, že ich niekto môže čítať. Čím viac niečo povieš, tým viac ľudí si myslí, že majú právo ťa skúšať. Ako keby publikovaná veta bola otvorená pozvánka na nekonečný výsluch. Ako keby autorka článku automaticky podpisovala zmluvu, že bude v komentároch trpezlivo robiť doučovanie všetkým, ktorí sa rozhodli, že text je príliš dlhý, ale názor naň majú už pripravený.

A teraz pozor, lebo toto nie je sťažnosť na nesúhlas. Nesúhlas je v poriadku. Nesúhlas je dokonca zdravý. Dobrá vec potrebuje protiváhu. Myšlienka, ktorú nikto nikdy nespochybní, často len leží v pohodlí vlastného publika. Nesúhlas vie veci spresniť, vyčistiť, posunúť. Problém nie je, keď niekto nesúhlasí. Problém je, keď sa nesúhlas vydáva za otázku, otázka za nevinnosť, nevinnosť za nárok a nárok za morálnu prevahu.

Je rozdiel medzi človekom, ktorý povie: „S týmto nesúhlasím, lebo…“ a človekom, ktorý povie: „A nemyslíš, že vlastne…?“ a potom ťa nechá zápasiť s jeho nedopovedanou implikáciou. Prvý človek sa postavil do priestoru. Druhý len vypustil hmlu a čaká, či v nej zakopneš. Prvý nesie vlastné tvrdenie. Druhý chce, aby si niesla aj jeho pochybnosť. Prvý hrá otvorene. Druhý sa tvári, že tam ani nie je, hoci práve presunul celú miestnosť.

Preto ma fascinuje, ako často sa „diskusia“ používa ako morálna páka. Keď odmietneš pokračovať, si uzavretá. Keď povieš, že toto už bolo vysvetlené, si povýšenecká. Keď ukončíš rozhovor, vraj nemáš argumenty. Keď niekomu nenapíšeš esej do komentára, vraj sa bojíš kritiky. Ako keby najvyšším dôkazom intelektuálnej poctivosti bolo nechať sa donekonečna vyčerpávať človekom, ktorý nemá ani toľko poctivosti, aby jasne povedal, čo vlastne tvrdí.

Toto je pasca. Pretože taký človek nikdy nemusí nič postaviť. On len búra, posúva, relativizuje, žiada definície, chce ďalšie dôkazy, spochybňuje tón, rieši formuláciu, presúva sa z obsahu na osobu, z osoby na motiváciu, z motivácie na náladu, z nálady na „štýl komunikácie“. A ty si stále tá, ktorá má niečo dodať. On je len audit. On je len komentár. On je len nezávislá kontrola. On sa nemusí odhaliť. Ty áno.

Lenže aj odmietnutie je odpoveď. A niekedy tá najpresnejšia.

Nie každý rozhovor si zaslúži pokračovanie. To nie je slabosť. To je schopnosť rozoznať, kedy sa už nepracuje s témou, ale s tebou. Kedy už nejde o myšlienku, ale o tvoju dostupnosť. Kedy už človek nechce vedieť, ale chce ťa držať v reakcii. Kedy už sa nevedie diskusia, ale len malý test tvojej poslušnosti: budeš ešte odpovedať? Budeš ešte vysvetľovať? Budeš ešte dokazovať, že si rozumná? Budeš ešte milá? Budeš ešte pokojná? Budeš ešte hrať hru, ktorej pravidlá mením vždy, keď sa ti podarí získať bod?

A toto je moment, v ktorom sa dá povedať: nie.

Nie nahnevane. Nie teatrálne. Nie s potrebou niekoho ponížiť. Len čisto. Nie. Toto nie je rozhovor, do ktorého chcem ďalej investovať. Toto už nie je výmena myšlienok. Toto je spotreba mojej pozornosti. A moja pozornosť nie je verejný majetok.

Je zaujímavé, ako veľmi sa ľudia urazia, keď zistia, že tvoja energia má hranice. Nie tvoj názor. Nie tvoj článok. Nie tvoja veta. Tvoja energia. Môžeš povedať skoro čokoľvek, ale najväčší odpor často príde až vtedy, keď odmietneš pokračovať. Lebo dovtedy si ešte v systéme. Ešte reaguješ. Ešte sa snažíš. Ešte im dávaš dôkaz, že ich prítomnosť má váhu. Ale keď odídeš, zrazu sa ukáže, že časť ich „diskusie“ nebola o téme. Bola o tom, že ťa mali na linke.

Niektorí ľudia nepotrebujú vyhrať argument. Im stačí, že ťa prinútili venovať im pol hodiny života. To je ich víťazstvo. Nie zmena názoru. Nie pravda. Nie presnosť. Len fakt, že si bola vtiahnutá. Že si sa obhajovala. Že si sa rozpisovala. Že si musela znovu a znovu stavať kontext, ktorý oni potom zase odsunuli bokom. Že si prestala robiť niečo svoje a začala spravovať ich námietku.

A tu je podľa mňa dôležité pomenovať ešte jednu vec: nie každé vyčerpávanie je agresívne na povrchu. Niektorí ľudia sú veľmi zdvorilí. Používajú mäkké formulácie. Smajlíky. „Len sa pýtam.“ „Neber to zle.“ „Mňa to úprimne zaujíma.“ „Prepáč, ale…“ Táto zdvorilosť môže byť reálna. Ale môže byť aj balenie. Niečo ako bublinková fólia okolo kameňa. Vyzerá to mäkšie, ale keď to do teba dopadne, stále je to kameň.

Preto nestačí sledovať, či človek používa slušné slová. Treba sledovať, čo jeho prítomnosť robí s rozhovorom. Posúva ho? Alebo ho drobí? Reaguje na odpoveď? Alebo ju len použije ako materiál na ďalšiu námietku? Je ochotný niesť aj časť vlastnej argumentačnej práce? Alebo iba deleguje všetko na teba? Uzná niečo? Spresní sa? Alebo je jeho jediným cieľom, aby nič nebolo nikdy dostatočne jasné?

Lebo nepoctivá diskusia nemusí vyzerať ako krik. Niekedy vyzerá ako nekonečná žiadosť o doplnenie.

A toto je obzvlášť vyčerpávajúce pre ženy, hoci nie výlučne len pre ženy. Ale ženy sú často socializované do toho, aby vysvetľovali jemnejšie, trpezlivejšie, empatickejšie. Aby každú hranicu pred podaním obrúsili. Aby aj nesúhlas niesol malý vankúšik pod hlavou. Aby ich odmietnutie bolo stále príjemné na dotyk. A tak sa stáva, že keď žena povie ostrú vetu, okamžite sa diskutuje o jej tóne. Keď muž povie ostrú vetu, často sa diskutuje o jeho myšlienke.

Žena má navyše často dokazovať nielen obsah, ale aj svoju oprávnenosť ho povedať. Prečo to hovoríš takto? Prečo si taká nahnevaná? Prečo to berieš osobne? Prečo generalizuješ? Prečo nepovieš aj opačnú stranu? Prečo si neuviedla výnimky? Prečo si to nenapísala jemnejšie? Prečo sa s tebou nedá normálne debatovať? A zrazu sa z textu o svete stane text o tom, či žena bola dosť príjemná, keď ho opisovala.

Lenže nie všetko musí byť podané tak, aby sa v tom pohodlne sedelo každému egu.

Niektoré vety majú byť ostré, lebo pomenúvajú ostrú vec. Niektoré hranice majú byť krátke, lebo dlhá verzia už bola mnohokrát zneužitá. Niektoré odpovede nemajú obsahovať pozvánku na ďalšiu hodinu diskusie. A niektoré „môžeš mi to vysvetliť?“ si zaslúži jednoduché: nie, nemôžem. Alebo presnejšie: môžem, ale nechcem. A ešte presnejšie: nechcem, lebo už vidím, že to nebude rozhovor, iba ďalšia smena.

To slovo je dôležité. Smena. Lebo veľa online diskusií sa tvári ako občianska výmena, ale pocitovo pripomína prácu. Len bez platu, bez prestávky, bez zmyslu a bez šéfa, ktorému by sa dalo povedať, že dnes končím skôr. Človek si otvorí komentáre a zrazu robí recepciu pre cudzie nedorozumenia. Prichádzajú ľudia, klopú na pult, každý má svoju požiadavku, každý má pocit, že práve jeho otázka je tá posledná a dôležitá. A ty máš byť milá, pokojná, presná, rýchla, dostupná a ešte aj vďačná, že je „engagement“.

Nie. Nie všetok engagement je hodnota. Niekedy je to len hluk s notifikáciou.

To neznamená, že sa máme uzavrieť do bublín a nepočuť nič, čo je nepríjemné. Toto je druhá pasca, ktorú vyčerpávajúci diskutéri radi používajú. Keď odmietneš ich spôsob debaty, obvinia ťa, že odmietaš debatu ako takú. Keď neodpovieš im, vraj neodpovedáš nikomu. Keď si vyberáš, do čoho investuješ energiu, vraj si v echo chamber. Je to veľmi pohodlné: správať sa vyčerpávajúco a potom každé odmietnutie označiť za dôkaz cudzej uzavretosti.

Lenže hranica nie je bublina. Hranica je filter. A filter nie je nepriateľ pravdy. Filter je dôvod, prečo sa dá vôbec dýchať.

Keby sme mali brať vážne každý vstup, každú otázku, každé podozrenie, každú provokáciu, každé „ale čo ak“, každý polovičný komentár napísaný medzi kávou a záchodom, neostalo by nám nič. Žiadna myšlienka. Žiadna tvorba. Žiadne čítanie. Žiadny pokoj. Celý deň by sme len opravovali cudzie interpretácie vlastných viet. A to nie je intelektuálna otvorenosť. To je sebazničenie s dobrým PR.

Skutočná otvorenosť podľa mňa neznamená, že vpustíš každého. Znamená, že vieš rozoznať, koho vpustiť. Vieš prijať nesúhlas, ktorý má chrbticu. Vieš odpovedať na otázku, ktorá niečo hľadá. Vieš zostať zvedavá tam, kde druhý človek neprichádza len vyhrať lacný bod. Ale vieš aj zavrieť dvere, keď niekto nepriniesol nič okrem kladiva a tvrdí, že prišiel obdivovať architektúru.

A možno by sme mali prestať romantizovať trpezlivosť. Trpezlivosť je pekná vlastnosť, ale nie je nekonečný zdroj. Keď ju rozdáš ľuďom, ktorí ju používajú ako koberec, po ktorom si chodia v špinavých topánkach, nebudeš ju mať pre tých, ktorí si naozaj zaslúžia čas. Nie každá trpezlivosť je cnosť. Niekedy je to len starý reflex z čias, keď si človek myslel, že musí byť pochopený každým, inak povedal niečo zle.

Nemusíš byť pochopená každým.

Toto je veta, ktorú si musím sama občas pripomínať, lebo internet nás učí opačnú vec. Internet nás učí optimalizovať sa pre čitateľnosť. Dopovedať všetko. Predvídať všetky námietky. Pridať disclaimer. Pridať druhý disclaimer, aby sa neurazili ľudia, ktorých sa prvý netýkal. Napísať „samozrejme, nie všetci“. Napísať „samozrejme, existujú výnimky“. Napísať „nechcem tým povedať“. Napísať „viem, že je to zložitejšie“. A zrazu text prestane byť textom a stane sa poistením proti zlomyseľnému čítaniu.

Lenže proti zlomyseľnému čítaniu sa nedá poistiť. Kto chce nepochopiť, ten si cestu nájde. Kto potrebuje tvoju vetu použiť ako trampolínu pre vlastné rozhorčenie, ten ju použije. Kto prišiel s cieľom unaviť, ten sa nenechá zastaviť tým, že budeš presnejšia. Naopak. Čím presnejšia budeš, tým viac materiálu dostane. Každá doplnená veta je ďalší úchyt. Každý príklad je ďalší roh, za ktorý sa dá potiahnuť. Každá snaha byť férová môže byť pre nepoctivého človeka len ďalší otvor.

Preto niekedy najlepšia odpoveď nie je lepší argument. Niekedy je najlepšia odpoveď neposkytnúť ďalšie palivo.

To neznamená utiecť. Znamená odmietnuť hrať hru, ktorá nebola postavená na pravde. Lebo pravda nepotrebuje, aby si sa vyčerpala do bezvedomia. Pravda nie je tým pravdivejšia, čím viac nocí stráviš obhajovaním sa pred človekom, ktorý si aj tak zajtra nájde inú tému. Myšlienka nestojí a nepadá na tom, či odpovieš každému anonymnému účtu. A tvoje právo niečo povedať nezávisí od toho, či budeš schopná donekonečna manažovať ľudí, ktorí odmietajú čítať poctivo.

Existuje aj zvláštny druh diskutéra, ktorý neútočí na tému, ale na mieru tvojej istoty. Nepovie, že sa mýliš. Len neustále naznačuje, že by si si nemala byť taká istá. „To je dosť sebavedomé tvrdenie.“ „Nie je svet trochu zložitejší?“ „Nehádžeš všetkých do jedného vreca?“ „Nie je to len tvoja skúsenosť?“ Znie to rozumne, lebo svet naozaj je zložitejší. Skúsenosť naozaj nie je všetko. Zovšeobecnenia naozaj vedia byť nebezpečné. Lenže tieto pravdy sa dajú používať aj nepoctivo. Ako riedidlo. Ako spôsob, ako každú ostrú pointu rozmiešať na sivú tekutinu, v ktorej už nikto nič nerozozná.

Áno, svet je zložitejší. Ale niekedy je aj dosť jednoduchý na to, aby sa dalo povedať, že niekto klame, manipuluje, zneužíva, unavuje, prekračuje hranice alebo sa tvári hlúpejšie, než je. Zložitosť nie je dôvod prestať pomenúvať veci. Zložitosť je dôvod pomenúvať ich presnejšie. Nie ich rozpustiť.

Niektorí ľudia používajú komplexnosť sveta ako dymovú clonu pre vlastnú neochotu zaujať postoj. Vždy sa dá povedať „je to zložité“. Vždy sa dá nájsť výnimka. Vždy sa dá otvoriť ďalšia vrstva. Vždy sa dá spýtať, kto vlastne rozhoduje. Vždy sa dá tvrdiť, že aj druhá strana má svoj pohľad. A samozrejme, často má. Ale ak sa pri každom pokuse pomenovať problém dostaneme len k tomu, že všetko je zložité, nedospeli sme k múdrosti. Dospeli sme k paralýze s peknou slovnou zásobou.

Diskusia, ktorá nikdy nedovolí nič uzavrieť, nie je hlboká. Je len neplodná.

A toto je možno dôvod, prečo ma v poslednom čase čoraz menej zaujíma samotný nesúhlas a čoraz viac ma zaujíma kvalita prítomnosti. Nesúhlasíš? Dobre. Ako? S čím presne? Čo ponúkaš namiesto toho? Čo si ochotný niesť ty? Kde je tvoje tvrdenie, nielen moja údajná chyba? Vieš reagovať na to, čo bolo povedané, nie na to, čo by sa ti hodilo, aby bolo povedané? Vieš počúvať odpoveď, alebo len čakáš na ďalší vstup do svojej vopred pripravenej hry?

Lebo úprimná diskusia nie je len právo hovoriť. Je to aj povinnosť nezneužívať pozornosť druhého človeka.

To by mala byť základná digitálna etiketa. Ak niekoho oslovím, mal by som niesť aspoň časť námahy. Ak chcem zdroj, najprv si overím, či ho naozaj neviem nájsť. Ak niečomu nerozumiem, skúsim si pripustiť, že problém nemusí byť hneď v autorovi. Ak idem nesúhlasiť, nesúhlasím s tým, čo človek napísal, nie s karikatúrou, ktorú som si vyrobil, aby sa mi ľahšie kopalo. Ak chcem dlhú odpoveď, mal by som priniesť dlhšiu poctivosť. Ak chcem diskusiu, nemal by som ju začať tak, že druhého človeka postavím pred súd a seba do role samozvaného sudcu.

Lenže toto by si vyžadovalo viac pokory, než koľko internet bežne odmeňuje.

Internet neodmeňuje dobrú vieru. Odmeňuje rýchlosť, ostrosť, reakciu, malú výhru, screenshotovateľnú vetu, verejný zásah. Preto je oveľa jednoduchšie byť človekom, ktorý kladie vyčerpávajúce otázky, než človekom, ktorý sa snaží odpovedať poctivo. Otázka je lacná. Odpoveď je drahá. Pochybnosť je lacná. Kontext je drahý. Cynizmus je lacný. Presnosť je drahá. A práve preto toľko ľudí volí lacnejšiu cestu a potom sa tvári, že tým vykonávajú intelektuálnu službu verejnosti.

Nie, nie vždy.

Niekedy len hádžu kamienky do okna a potom sa čudujú, že ich nikto nepozval do obývačky.

Myslím si, že potrebujeme novú kultúru odmietania diskusií. Nie kultúru umlčiavania. Nie kultúru arogancie. Nie kultúru „ja mám pravdu a ostatní nech mlčia“. Skôr kultúru presného rozlišovania. Toto je otázka. Toto je útok v kabáte otázky. Toto je nesúhlas. Toto je pasca. Toto je dobrá viera. Toto je človek, ktorý sa možno pýta nešikovne, ale úprimne. Toto je človek, ktorý ma len potrebuje zamestnať. Toto stojí za päť minút. Toto nestojí ani za päť slov.

To nie je jednoduché. Niekedy sa pomýlime. Niekedy odsekneme niekomu, kto to nemyslel zle. Niekedy dáme energiu človeku, ktorý si ju nezaslúžil. To sa stane. Ale nie je dôvod tváriť sa, že všetky vstupy sú rovnaké. Nie sú. Nie každé zaklopanie je návšteva. Niekedy je to len niekto, kto kontroluje, či sa ešte rozsvieti.

A niekedy sa nesmie rozsvietiť.

Ticho vie byť veľmi silná odpoveď, ale nie to ticho, ktoré vzniká zo strachu. Skôr ticho, ktoré vzniká z rozpoznania. Už viem, čo je toto za rozhovor. Už viem, kam by to išlo. Už viem, že čokoľvek poviem, bude použité ako materiál na ďalšiu slučku. Už viem, že tu nejde o porozumenie. A preto tu nebudem bývať.

To je zvláštny druh slobody. Prestať veriť, že každá zlá interpretácia potrebuje opravu. Prestať veriť, že každé cudzie nepochopenie je tvoja úloha. Prestať veriť, že keď niekto napíše „tak mi to vysvetli“, musíš poslušne vytiahnuť tabuľu, kriedu a vlastnú nervovú sústavu. Prestať veriť, že odmietnutie debaty je dôkaz slabosti. Niekedy je to dôkaz, že si sa konečne naučila čítať miestnosť.

A miestnosť často hovorí jasne.

Ak človek nereaguje na tvoje odpovede, nechce odpoveď. Ak stále mení tému, nechce tému. Ak ťa stále núti vysvetľovať tón, nechce obsah. Ak ignoruje, čo si už napísala, nechce pochopiť. Ak si berie tvoju presnosť ako ďalší materiál na rozkladanie, nechce diskusiu. Ak sa urazí hlavne vtedy, keď prestaneš reagovať, nechcel pravdu. Chcel prístup.

Prístup k tvojej pozornosti. K tvojmu času. K tvojej potrebe byť pochopená. K tvojej slušnosti. K tvojej starej výchove, ktorá ti hovorila, že otázka si zaslúži odpoveď, aj keď je položená ako háčik.

A práve preto je niekedy najdôležitejšie naučiť sa odpovedať nie na otázku, ale na dynamiku.

Nie „áno, vysvetlím ti to ešte raz“.
Ale: „Toto už nie je otázka k téme.“
Nie „prepáč, možno som to zle formulovala“.
Ale: „Moja formulácia nie je problém len preto, že sa ti nepáči jej dôsledok.“
Nie „skúsim to povedať jemnejšie“.
Ale: „Nemám záujem ďalej riediť pointu, ktorá bola jasná.“
Nie „tu máš ďalší zdroj, ďalší príklad, ďalšie vysvetlenie“.
Ale: „Ak ťa to zaujíma, začni čítaním. Nie mojím vyčerpávaním.“

Niektorí ľudia budú takúto hranicu nenávidieť. Budú ju volať aroganciou. Budú hovoriť, že sa s tebou nedá baviť. Budú naznačovať, že si utiekla. Ale to je v poriadku. Ľudia, ktorí profitovali z tvojej nekonečnej dostupnosti, budú vždy prekvapení, keď zistíš cenu vlastnej pozornosti.

A možno je toto celé len o pozornosti. Nie o diskusii. Nie o argumentoch. Nie o pravde. O pozornosti. Lebo pozornosť je dnes jedna z mála vecí, ktoré ešte naozaj vlastníme, a preto o ňu všetko bojuje. Platformy, reklamy, správy, komentáre, cudzie emócie, cudzie nedorozumenia, cudzie túžby po potvrdení. Všetko chce kúsok. A keď človek nemá hranice, veľmi rýchlo zistí, že jeho vnútorný priestor je plný ľudí, ktorých by si nikdy dobrovoľne nepozval domov.

Preto si myslím, že odmietnuť zlú diskusiu nie je útek z verejného priestoru. Je to údržba vlastného priestoru. Je to upratovanie. Je to rozhodnutie, že nie každý komentár dostane stoličku pri stole. Nie každý otáznik dostane tvoju večeru. Nie každý človek, ktorý sa tvári ako oponent, je v skutočnosti partner v myslení.

Niektorí ľudia chcú diskutovať. Tých si treba vážiť. Aj keď nesúhlasia. Možno najmä vtedy. Lebo dobrý nesúhlas je dar. Prinúti ťa spresniť sa. Ukáže slepé miesto. Udrží ťa v kontakte so svetom mimo vlastnej bubliny. Dobrý nesúhlas nie je pohodlný, ale je plodný. Neodchádzaš z neho len unavená. Odchádzaš z neho o niečo jasnejšia.

Ale niektorí ľudia nechcú diskusiu. Chcú len lacnejší spôsob, ako ťa unaviť. Chcú, aby si im odpovedala, lebo tým uznáš ich dôležitosť. Chcú, aby si sa obhajovala, lebo tým sa presunú vyššie. Chcú, aby si vysvetľovala, lebo oni nemusia nič tvoriť. Chcú, aby si sa zamotala, lebo potom môžu ukázať na uzol a povedať, že bol v tebe od začiatku.

A práve vtedy je najdôležitejšie nezamotať sa.

Nie každý uzol treba rozväzovať. Niekedy ho stačí nepodržať v rukách. Niekedy stačí povedať: toto nie je môj rozhovor. Toto nie je moja povinnosť. Toto nie je moja smena. Toto nie je miesto, kde sa pravda narodí, lebo pravda potrebuje viac než jedného človeka ochotného pracovať.

A ak niekto naozaj chce diskutovať, spozná rozdiel medzi hranicou a útekom. Možno nie hneď, ale spozná. Lebo človek v dobrej viere nepotrebuje, aby si bola nekonečne dostupná, aby rešpektoval tvoju myšlienku. Človek v dobrej viere vie, že aj autorka vety je človek, nie verejná služba. Človek v dobrej viere chápe, že odpoveď je dar, nie daň.

A človek v zlej viere? Ten bude nahnevaný tak či tak. Keď odpovieš, nájde ďalšiu otázku. Keď neodpovieš, nájde tvoju údajnú slabosť. Keď vysvetlíš, povie, že sa vykrúcaš. Keď budeš stručná, povie, že nemáš argumenty. Keď budeš ostrá, povie, že si agresívna. Keď budeš pokojná, povie, že si povýšenecká. Tak či tak ťa odsúdi. Otázka teda nie je, ako ho presvedčiť. Otázka je, prečo by mal dostať toľko tvojej energie, keď výsledok už má dávno pripravený.

Možno dospelosť na internete začína práve tu: v schopnosti neodpovedať na všetko, čo sa tvári ako výzva. V schopnosti rozpoznať, že niektoré diskusie nie sú brány, ale odtoky. V schopnosti chrániť si vetu pred tým, aby ju niekto rozobral na skrutky len preto, že sám nepriniesol nič, čo by stálo za postavenie.

Lebo nie si povinná byť nekonečne vysvetliteľná. Nie si povinná byť pre každého prehľadná. Nie si povinná zmeniť každé cudzie „nechápem“ na svoj projekt. Nie si povinná odpovedať človeku, ktorý si mýli prístup k internetu s prístupom k tebe.

A možno je to vlastne celkom jednoduché.

Diskusia má byť miesto, kde sa niečo hľadá. Ak sa tam nehľadá nič, iba tvoja únava, nemusíš tam zostať.

Nie každá otázka si zaslúži odpoveď. Niektoré si zaslúžia iba návrat k odosielateľovi.